Sorsrapszódia
Írta: Millei Lajos
Közzétéve 1 éve
Megtekintések száma: 198
Sorsrapszódia
(szonettfüzér)
1
Mélán ásít az éjszaka szája,
már pislog a város, alszik a tér,
a parkbéli fák levélruhája
meglibben olykor, ha sóhajt a szél.
Forró aszfaltra hever a harmat,
kábán hűti a kerekek nyomát,
pár elkésett zaj most lel nyugalmat,
békésen áldva a csend templomát.
Millió álom útjára készül,
kiröppennek mind az ablakokon,
éber törtetés ringássá szépül,
s ábrándok ülnek a paplanokon.
A fáradt elmék hívták vendégül,
hogy hunyjanak, míg az éj eloson .
2
Zsibongó testnek édes az álom,
mint hűs menedék az űzött vadnak,
csitul a szívverés, alvó szájon
távozik gőze a hajhász napnak.
A zsarnok Holnap letette kardját,
duzzogva gubbaszt fényeket várva,
haraggal lesi a csodák halmát,
hol a lehetőség sosincs zárva.
Hol szárnyak nélkül repül az ember,
s átléphetjük a legnagyobb szirtet,
egy kiskanálban elfér a tenger,
s a kapzsiság mély megbánást hirdet.
Hol a harag szólni többé nem mer,
mert megértés fogja kezeinket.
3
Vízszintes rendje e hajcsár létnek,
kis sziget az életóceánon,
s élét vesszük a kimerülésnek,
ha e szigeten felejt az álom.
Nyúzott testünk majd erőtől duzzad,
s erünkben vígan lubickol a vér,
jöhet az új harc, jöhet egy új nap,
mígnem a tettvágy újra elalél.
Körforgás ez, éltünk körforgása,
rút sorsunk mellé áldásként kaptuk,
a nagy természet parányi mása,
megújulás a teremtő apjuk.
S ha erőnk elhagy, apad forrása,
a nyüzsgést újfent vízszintbe rakjuk.
4
Csiklandó fénnyel ér el a hajnal,
a sötétség leple foszlóban már,
egyezkedünk az ébresztő zajjal,
de nincs menekvés, a szolgálat vár.
Szolgálnunk kell otthont és családot,
vállunkon cipelni ezernyi bajt,
mosolyplédet, megértéspalástot
öltünk hát magunkra, s hisszük, kitart.
Kitart a gyárban, hol izzik a lég,
és árgus szemek figyelik léptünk,
ha nem hozunk hasznot, eljön a vég,
s kirúgnak jaj, mert nem értük éltünk.
Álságos világ, hát ott fenn, az ég
kékjében nekünk sose lesz részünk?
5
Gyűlnek a számlák, a rezsi magas,
pillangólétünk pókháló foglya,
az ígért kenyéren vajunk avas,
s gyomrunk egyre csak húsért nyafogna.
Eladtuk bérért fiatalságunk,
jövőnk zálogán a múltunk csámcsog,
reszkető vággyal csodára várunk,
s hitünket folyvást érik a gáncsok.
Nehéz ölelni, béklyóban a kar,
az ígéretek hamisan szólnak,
szerény szívünk megélhetést akar,
új dalárdát, kik nem csak dalolnak.
Könnyebben éljen a dolgos magyar,
s láncot azoknak, akik rabolnak.
6
A keserveknek legyen már vége,
hogy élhessünk mi is szebb napokat,
bús dolgozónak fessen a bére
az életégboltján csillagokat.
A teret, utcát senki ne lakja,
az ember feje fölé fedél kell,
kolduló sorsok görnyedt alakja
ölelkezzen össze a reménnyel.
Betegen élők, öregek, árvák,
a törődés vesse meg ágyatok,
munkába menők, reggel a járdák
simogatva áldják meg lábatok,
s az életösvényt, ha nem kaszálják,
kinőhet nektek is a szárnyatok.
7
Mondják, hogy rongyos, azt is, hogy tépett,
s mint lenge, lágy szellő csak elsuhan,
lelkünk szép tüze hevülve véd meg,
de hamuként végzi az alkuban.
Ezernyi arcát rettegjük, féljük,
és dorombolunk, hogyha simogat,
a napjainkat mégis úgy éljük,
hogy elhisszük, tengernyit tartogat.
S ha jő az alkony, szemünket tárjuk,
hisz azt nézzük, amit még sohasem,
lélekszirmunkat lehullni látjuk,
ám magját már ültetik odafenn.
Körforgó Élet, mi is itt jártunk,
millió kalász közt, egy búzaszem.