Írta: Zentai Eta
Közzétéve 2 éve
Megtekintések száma: 320
Hová?
A becsapódó gyásztól
új csend borult fölém,
felrobbant életünk csendje,
az üres, süket szobák,
hajnali eszmélések,
visszhangtalan szavak,
kitépett nyelvű harangok,
hiányod csendje.
Amerre nézek, dolgaidba botlom,
órádon botor percek jelzik az időt,
mely kilökött magából,
csak engem vonszol.
Alkonyok bontanak ágyat
az éjnek, a kérészfeledésnek,
hogy itt vagy,
a reménynek, hogy az elhazudott
lélek útján álmaimba
mégis beköszönsz,
de a józan reggelek fényes
szájukkal szétfújják álmaimat,
behatolnak lelkem titkos zugaiba,
hogy megöljék ébredő hitemet.
Mondd, hová rejtselek téged?